Jaroslav Žila  ze sírky V hrudi pták

Seděli jsme už ve stínu,
zády k domu na břehu louky. 
Nedaleko ještě žhnulo slunce, 
ale my cítili, že po této noci 
může přijít akorát podzim.

Bylo sněhu,
že jsem procházel 
korunami stromů.
A zlomená jabloň 
po dědovi, 
z doby před válkou.
Ta jablka zlatá 
s rudými líčky 
už nebudou.

Zpátky v dětství
Stojím u paty žebříku 
zmítajícího se v silném větru. 
Muj veliký otec balancuje jednou nohou na předposlední príčli, 
trná jablka do košíku
a v poryvech křičí:
Do řiti, to je nádhera!

Na hřebeni hor
jsi ztratila šátek, 
ležel tam u stezky 
v borůvčí.
Byl cítit tělem,
teď hádám v představách,
kdo jsi...

Ten ohromný chlap
se špatně srostlou klíční kostí 
kvůli svému zdraví 
každý den spolyká 
pět stroužků česneku, 
a když vstoupí do místnosti, 
nikdo netuší, co se vlastně děje.

Muž
s pohledem děcka 
ráno zvonívá u mých dveří 
a radostně se ptá:
Nemáš včerejší noviny?

Mlhou
jsi šla přede mnou. 
Tvé dlouhé nohy 
stříhaly světlo tak nepatrné, 
že stín
byl věcí paměti.

Když žil na horách,
sníval o roviné.
Dole mu zase scházely hory. 
Takový byl děda
i onoho dne,
kdy svrchu obhlížel
naše skotačivé polnosti
a se snivým povzdechem pravil:
Je tu hezky, že?... Ja!...
Mět tak na týden buldozer!

Jít poprvé cizím městem – 
náhlé útržky paměti
víří jako prach na náměstí,
mezi domy a průčelím zámku:

Teprve když odjede, 
člověk pochopí:
Tady jsem už někdy byl!

Jaroslav Žila  ze sírky  Nejstarší žena vsi

V místním muzeu bývá průvodkyní vždy nejstarší žena vsi.

Končí jaro 
stařec na vedlejší louce 
zápasí s travou.

Pryč jsou dny jejichž tečkou byl tvůj pupek.

Slova píšu tesařskou tužkou 
nemám jinou ve svém domě 
bolí mě z toho ruce.

Moje babička 
Terezka Kotásková 
byla tehdy mladá 
když ji chtěl spící 
unést na bicyklu 
spiritista Foldyna 
za pomoci duchu 
jenže cestu 
mu zahalily její vlasy.

Mluvil jsem s trpasličím chlapcem 
měl jedno velké přání

stát se kohoutem.

Než skleneš dům 
vlož minci pod první trám 
tak nabude bohatství chlév 
kde řetězem přikován 
přežvykuje králík.

Letní ráno lehce oblačno 

dam tem ovcím jména
Sivula
Chovana
Iskera

poslední ze starých jmen J
vyženu je z chléva
přímo na nebe.

Proti světlu
hledala v láhvi
kapky alkoholu

Je prázdná řekla.
jako dědovy koule.

Dokonalost jejich řeči a uměřenost gesi
mne uvrhly v přesvědčení:
ti lidé chovají psa s čalouněnou hlavou.

Zavrzání dveří —
z domu s nahrbenou střechou 
vyšla žena tak stará 
že už nestárne.

Jaroslav žila ze sírky  Tereza a jiné texty

Řekl mi tesař:
To milostivé stáří, synku...
Přivezli jsme tchýni k rodnému domu. 
Na kotáry, vedle Medvědího potoka. 
Nebyla tam dobře padesát let! 
Přešlapovala nerozhodně, 
pak zakroutila hlavou:
Jsme tady špatně!
Pod tou lípou by musela být 
houpačka.

Manžel na robotě v Ostravě 
a najednou to přišlo:
V těle se vzpříčilo tělíčko.
Na podlaze krev prosáklá matracemi 
a ony se modlily za spásu mé duše. 
Dodnes vidím ty svíce...
Málem jim to vyšlo, nebýt mých bratrů. 
Sedm silných chlapů přišlo z hory, vzali mě i s postelí do údolí.
Tam čekal vůz.

Ostravěnko má!
Ty nádherné dva roky!
Byla jsem pomocná sestra v městské nemocnici.
Na třetím poschodí.
Všichni mě tam měli rádi 
a já si našetřila na hezké šaty 
a sedmero střevíců.
Po svatbě je přinesl tvůj děd 
s usekanými podpatky do kuchyně. 
Musel jsem ti je upravit, řekl, 
abys v nich mohla do hory!

Doprovázely jsme sestru
do kláštera v Olomouci.
Matka z předku vozu 
občas hrdě pohlédla na véno 
pro Kristovu nevěstu 
a bylo jí do zpěvu.

Když pak mezi starými zdmi 
spatřila bohatství, 
jaké přinesly 
ty Hanačky v sedmero sukních.
Držela se celá bledá, až za brány mésta. 
Tam se rozplakala ponížením.
Do zaťatých pěstí řekla:
Myslela jsem, že jsme bohatí!

Na hřbetu hory drobné laty polí.
Kolem našeho dvora byly košary plné ovcí.
V lese jsem malá spatřila černého rysa.
Snad to byla předtucha neštěstí...
Bratr Josef, ten odešel první, kdesi na italské frontě... 
Zbyl po něm pohled:
Modlím se, abych nikoho nezabil, 
dá-li Bůh, nikdo nezabije mne...
Na líci obrázek podivného stroje 
z plátna a latí.
Dole dopsáno rukou:
Milá rodino, toto jest aeroplan.

Venku se střídal
podzim s jarem 
a zima s létem
a já viděl ženu, jak mládne.
Ty modré oči máme po tatínkovi, 
než umřel, spatřil vlastní smrt.
Jedla nakládané hřiby
a bratr, nebohý Jan,
podal mu k zaopatření
ocet místo svěcené vody
a já se trápila, dokud se mi nezjevil.
Neplač pro mně, Terezo, prosil,
nemožu spát v rakvi plné slz.

Odkud se vzal ten hadí král, 
o němž mluví staříci s úctou? 
Plazil se horami, 
v patách zmijí klubko.
Vidéli ho, jak spořádal 
tlamou větší mužského krbce 
nedorosdého srnce, 
a snědl by ještě bůhvíco...

Na jeho pohřbu, snad na počest, 
stříleli vojáci strojní puškou.

František Zubek z Kotlů 
uviděl v noci svou smrt:
Přízračná postava seděla na lavici mezi okny 
a rukama jedla nakládané houby.
„Je tu... je tu!“ řekl a krkavec souchotin máchl křídly. 
„Čeho... co?“ probudila se žena.
„Smrt! Báro, ... smrtsi pro mě přišla!“
Rozhlédla se po pokoji. „To se ti zdá... nikoho tu není...“
„Neuvidíš ju... je to moja smrt...“
„Bože, on blouzní a vypadá, jako by hořel!“
Vyběhla do přístěnku pro nejstaršího syna:
„Ber koňa a jeď pro kněza!
Za svítání přenesli lože ode zdi více do středu jizby.
U hlavy svíce, v kruhu tucet dětí, ty malé sotva ku pelesti. 
Na sucích kolena, na sepjatých rukou suky.
Zubek se probral z mrákot: „Svěcenu vodu!“
Vyběhl Jan, třetí syn, do komory, ve chvíli byl zpět s láhví.
Soucitné ruce pozvedly otce.
Jediné polknutí a poprskaná tvář:
„Octu jste mi dali!“

Postavil se starý Koloničný, o kůru stromu opřel záda. 
Podřeplý, lýtka na týlu v kmeni již zařezané pily, 
své lokte ke dřevu přitiskl, aby takto našel cestu pádu.
Chvíli hledaje, otočil se k synům a pravil:
„Zdá se, že tento strom někoho z nás zabije.“

V toporech seker se krev zarazila, těžce vrže pila a dřevo 
neuhýbá.
Teprve k poledni se ozval strom zvuky předpádí, 
když poryv větru náhle pěsti máchl.
Mocné paže větví v pádu lámou vršky okolních smrků,
jež ovcím podobny s běsivým bekotem jdou za svým beranem.

Dřevcem rozražený, prostřední syn se třásl jako kráva 
pod býkem.
Těžce stočil hlavu k otci a řekl: „Uřekli jste mě, tatínku."
Dále z jeho očí hleděla jen smrt.

Jaroslav Žila ze sbírky Drápy kamenů

Hadí mléko

U polní cesty nad vesnicí
každé léto žlutě kvetlo hadí mléko
Tehdy jsme ještě věřili že z té rostliny 
dělají hadi jed.

Zlomil jsem stéblo 
chuť šťávy hledám na jazyku 
kvůli tvému výstražnému křiku 
Vyplivuju všechnu slinu.

Od té doby pod jazykem čeká 
kapka hadího mléka 
To ona když se vztekám 
mění slova v jed.

Nezlobte se, dnes nebudu zpívat 
Když se pokusím 
Z úst mi vylétne vrána 
Dobře ji znám 
Bere chuť k smíchu 
a tady je tak veselo.